Lengst mot nord-
-er tre mørke vintermåneder omme.
En hel verden venter...
...på startskuddet.
Vårens solskinn.
Sjøstjernene er de første som reagerer.
De skynder seg opp til det høyeste punktet.
De føler forandringene I vannet med fotspissene...
...og legger eggene sine.
Hos sjøpølsene har kun munnen vært synlig hittil, -
-men nå kommer de frem.
De samler opp så mange sjøstjerneegg som de får tak I.
Man får tak I ganske mange egg med ti armer.
Sjøpenner stiger opp fra bunnen for å sikre seg sin del.
Organismene her må ta for seg av dette årlige festmåltidet.
Lyset har nemlig også igangsatt verdens største forvandling.
Tare, som er en havalge, stiger mot overflaten-
-ved hjelp av sine gassfylte blærer.
På kort tid vokser en undersjøisk skog frem.
Den bugner av alle slags livsformer.
De grønne havene er svært rike på liv.
Men konkurransen er også tøffere enn I havets andre farvann.
DET GRØNNE HAVET
Afrikas sørspiss.
Her møtes to store hav.
På grunt vann gir havstrømmene næring til frodige tareskoger.
Den er knapt nok synlig, sett bort fra sifonen den puster med.
Blekkspruten venter på at et bytte skal nærme seg.
En krabbe gjør susen.
Blekkspruten gir seg I vei etter den.
Så legger den seg på lur.
Tålmodighet må til når man ligger I bakhold.
Men blekkspruten deler havet utenfor Sør-Afrika med mange andre rovdyr.
Blant annet pelsseler.
Og haier.
Alle spiser blekksprut...
...hvis de får tak I en.
Rødhaien Poroderma africanum er ekspert...
...på å jakte blant bunnvegetasjonen.
Det er på tide å fordufte.
Men disse hardhudete haiene er små nok til å nå inn I sprekkene.
Blekkspruten gir ikke opp.
Hun stapper en tentakel inn I haiens gjeller.
Da får ikke haien puste.
Dermed må den slippe taket.
Når den er ubeskyttet,
- gjør blekkspruten noe helt utenom det vanlige.
Noe som aldri før er fanget på film.
Den kamuflerer seg...
...med et skjold som består av skjell.
Den gjemmer seg rett fremfor nesene deres.
Haien kjenner lukten.
Men skjellene forvirrer den.
I en skog full av sultne munner-
- reddes denne blekkspruten av kløkten sin.
Tareskoger vokser I alle jordklodens hav.
Særlig utenfor Nord-Amerikas Stillehavskyst.
Her vokser verdens største tare I vidstrakte skoger-
- som strekker seg hundrevis av kilometer.
Enkelte steder kan den enorme bladjungelen vokse seg 60 meter høy.
Krattene yrer av liv.
Konkurransen om plass og mat er knallhard.
Det byr på utfordringer for garibaldifisken.
Den skjøtter en sjøgressplett som er full av organismer den kan spise.
Som for de fleste jordbrukere er det ingen ende på arbeidet.
Den fjerner snegler og andre dyr som spiser av algene.
Uavhengig av størrelse.
Den må ta seg av alskens utøy.
Disse er nok de verste. Sjøpinnsvin kan skrape enhver alge av steinene.
Piggene er sylkvasse.
Garibaldifisken må få fjernet det på et vis.
Men problemet med sjøpinnsvin...
...er at det alltid dukker opp flere.
Når det blir kveld, og mørket faller på, må den stanse.
Nå må den hvile, men den må også gjemme seg.
Om natten streifer nemlig rovdyr rundt I tareskogen.
En elektrisk skate kan gi byttet støt på opptil 45 volt.
Mens garibaldifisken gjemmer seg-
- kan sjøpinnsvinene spise uforstyrret.
Det blir lyst igjen...
...og sjøgresspletten kryr av inntrengere igjen.
Sjøpinnsvin kan, I likhet med gresshopper, angripe I svermer.
Det kan bli katastrofalt for både garibaldifisken og tareskogen.
All vegetasjonen er under angrep.
Sjøpinnsvinene spiser seg gjennom tareskogen-
- og etterlater seg ufruktbare områder.
Sjøpinnsvinhærene har radert mange tareskoger utenfor Nord-Amerika.
Men hjelpen er underveis.
Havotere.
Alle andre oterarter tilbringer det meste av livet på land.
Men havotere forlater sjelden vannet.
Nyfødte unger er I utgangspunktet ikke gode svømmere, -
- så moren steller pelsen I timevis for at den skal flyte bedre.
Men for å gi ungen melk og holde seg varm-
- må hun spise tilsvarende 30 prosent av egen kroppsvekt hver dag.
Det løser hun ved å spise skalldyr.
Og sjøpinnsvin er blant havoternes favorittdelikatesser.
Tidligere ble havotere jaktet på for pelsen, -
-og de ble nærmest utryddet.
Uten dem ble tareskoger erstattet av ufruktbare sjøpinnsvinlandskap.
I dag er havotere vernet.
Den økende bestanden gjør at tareskogene også friskner til.
På noen avsidesliggende steder finnes det så mange havotere-
-at de samles I enorme klynger.
Slike klynger har ikke blitt observert på over hundre år.
I Australias solrike grunner-
- er taren erstattet av havets eneste blomstrende vekst:
Nemlig sjøgress.
De største undervannsslettene-
- strekker seg over 8000 kvadratkilometer.
Overalt I tropene patruljeres sjøgresslettene av tigerhaier.
De kan bli opptil fem meter lange.
Og de har kraftige kjever som knuser det meste.
Byttet deres er suppeskilpadder.
Skilpaddene livnærer seg så å si kun av sjøgress.
En skilpadde kan spise to kilo sjøgress hver dag.
Men de kan aldri slappe av.
Friske skilpadder vet å holde seg borte fra haier.
Ved å tvinge skilpaddene til å røre på seg-
- forhindrer haiene at sjøgresset overbeites.
Det gagner oss alle.
En sjøgressplett kan absorbere og lagre 35 ganger mer karbondioksid-
- enn et tilsvarende stort regnskogsområde.
Sjøgresset og haiene samarbeider på uventet vis-
-for å motvirke global oppvarming.
Kampen om å overleve I havene kan få omfattende konsekvenser.
Én gang I året endres et bestemt område utenfor Australia.
Under vinterens første fullmåne-
-kommer en hær til syne.
Trekantkrabber.
Det siste året har de livnært seg på dypere vann.
Nå marsjerer de over sjøgresslettene.
I hundretusenvis.
De kravler over hverandre.
De skaper store hauger.
Haugene er bortimot hundre meter lange.
De leter ikke etter en make, og de legger heller ikke egg.
De kommer hit for å vokse seg større.
Som hos alle krabber beskyttes kroppen av et skall som ikke vokser.
De må altså bryte seg ut av skallet for å kunne vokse.
Da kan det myke indre skallet vokse seg større.
Det tar flere dager før det nye skallet hardner.
Beina er så myke at de ikke fungerer ordentlig.
Krabbene er ubeskyttede og lever farlig.
En pilskate.
Den er enorm, cirka fire meter lang.
Den er ute etter en myk krabbe uten skall. De er lettere å fortære.
Krabbene prøver å holde seg samlet.
Men skaten splitter dem.
Denne krabben har nylig skiftet skallet og klarer ikke å holde følge.
Det tryggeste stedet er midt I haugen.
Derfor har de samlet seg her.
Det er trygt å være mange.
Men de fleste krabbene kommer fra det med livet I behold.
Over de nærmeste dagene kan de vende tilbake til dypet, -
- hvor de gjenopptar sin ensomme jakt på mat.
Dette er ingen gravplass.
Det er et tegn på at hundretusenvis av krabber lyktes I å skifte skall.
I Sør-Australias grønne hav-
- finnes en overflod av disse spektakulære dyreansamlingene.
Men de fleste skapningene samles her av en annen grunn:
Forplantning.
Den australske kjempeblekkspruten er den største I sepia-slekten.
Den har en levetid på bare et år eller to.
Nå som den australske sommeren går mot slutten, -
-har de én siste ting å gjøre.
De må finne en make.
Men mer enn hundre tusen hanner-
-kjemper om hunnene I denne viken.
Blant dem finnes en ekte kjempe.
Han veier trolig ti kilo.
Sepia-blekkspruter kommuniserer ved å endre fargen på huden.
Denne hannen var for liten til å gå seirende ut av kampen.
Kjempen har noen ved sin side som han beskytter.
Det er hunnen som nettopp paret seg med ham.
Men det finnes flere rivaler som viser interesse.
En liten hann har tilsynelatende ingen sjanse.
Hunnen viser en hvit rand på siden som vender mot kjempen.
Det signaliserer at hun ikke lenger vil pare seg med ham.
Det er all oppmuntringen den mindre hannen trenger.
Han må bruke kløkt.
Han toner ned fargene sine-
-og trekker til seg tentaklene.
Nå er han liten nok til å imitere en hunn.
Kjempen lar seg lure.
Den mindre hannen viser frem en hvit rand, -
- akkurat som hunnen, for å unngå tilnærmelser.
Han legger seg ved siden av henne.
Og de parer seg.
Hunnen parer seg med flere partnere-
- for å få unger med et bredt genetisk mangfold.
Den listige hannen gir seg I vei. Han har lyktes med sin siste oppgave.
Selv blant de største sepia-blekksprutene er det tydelig...
...at det ikke alltid er størrelsen som avgjør.
Andre hanner på disse australske beitemarkene-
-tar større ansvar for avkommet sitt.
En sjødrage.
Dette er en hann som bærer på en verdifull last.
Under paringen festet han eggene til sin egen underside.
Nå forlater han sjøgresskrattet.
Han svømmer dit det er mer åpent, hvor kamuflasjen er mindre effektiv.
Og det finnes mange rovdyr her.
Her finner man det fedrene risikerer liv og lemmer for:
Tette skyer av ørsmå reker.
De er pungreker.
Pungrekene er blant sjødragenes favorittkost.
Flere sjødrager lokkes hit.
Til slutt er det på tide at yngelen bryter seg løs.
Men alger har nå vokst utenpå eggene.
Yngelen står I fare for å kveles.
Ikke desto mindre titter de frem.
Eggene klekkes uten problemer.
Fedrene svømmer tilbake til taren, hvor de er mer eller mindre usynlige.
Men yngelen blir værende.
De vokser raskt siden favorittmaten finnes overalt.
Et stort antall fisker begynner livene sine I de grønne havene.
En av de mest artsrike barneparkene er mangroveskogene.
De vokser langs kysten I tropene-
- og danner en naturlig barriere mellom hav og land.
De er blant verdens mest fruktbare skoger.
De krumme luftrøttene gir dem godt fotfeste under vannoverflaten.
Her finnes det rikelig med mat til småfisker.
De sammenfiltrede røttene verner dem fra større fisker og andre rovdyr.
Men når tidevannet trekker seg tilbake ved Australias nordkyst...
...må småfiskene forlate tilfluktsstedet.
Nå er de sårbare.
Dette er det grønne havets dødeligste snikmorder.
Sjøkneleren Lysiosquillina maculata.
Hannen er nesten 40 centimeter lang.
Men han jakter ikke bare for egen vinning.
Han henter mat til maken sin.
Hun har muligens vært maken hans I 20 år.
Hun overlater matsankingen til ham.
Dermed kan hun legge all sin energi I å ta vare på eggene.
Med en overflod av mat virker det som en fornuftig strategi.
Men den er også risikabel.
Hvis hannen blir borte, risikerer hun å sulte I hjel.
Noe har fanget hannens oppmerksomhet.
En uimotståelig duft, kanskje, -
-eller en lokketone I det fjerne.
Uavhengig av årsaken forlater han hulen og maken sin.
Han finner et større hull.
Hunner hvis make forsvinner sender tilsynelatende ut nødsignaler-
-for å lokke til seg en ny hann.
Større hunner produserer flere egg, -
- så dersom han parer seg med henne, får han flere avkom.
Men utroskap har sin pris.
En større make krever mer føde.
Jo mer artsrikt havet er, desto tøffere er konkurransen.
Ett av de grønne havene inneholder flere arter enn de andre til sammen.
I motsetning til mangroveskogen og sjøgresslettene-
- er området beliggende på det åpne hav og oppstår sporadisk.
Den grønne fargen her skyldes ikke vekster med røtter.
Derimot skapes den av flytende vekster.
Milliarder av mikroskopiske fytoplankton formerer seg.
Det store antallet fører til et av verdens største festmåltid.
Ved USAs stillehavskyst-
- skynder hundrevis av delfiner seg til festmiddagen.
Andre dyr er også på vei.
For eksempel sjøløver.
De holder stø kurs mot Monterey Bay utenfor California.
Oppblomstringen av alger har ført til en eksplosjon av planktonetere.
Ansjos.
Millionvis av dem.
Delfinene gjeter ansjosen opp mot overflaten.
Sjøfugler og sjøløver venter på at ansjosstimen skal dukke opp.
De forsyner seg før andre dyr ankommer.
Knølhvaler.
Hundrevis av dem.
Hver gang de kaster seg oppover får de I seg opptil 100 kilo fisk.
De får I seg den største andelen av et av verdens største festmåltid.
Planktonet er livsviktig for så å si alt som lever I havet.
Det er de grønne havene, ikke de blå...
...som danner grunnlag for bortimot alt liv I verdenshavene.
NED I DYPET
For å kunne filme undervannsskogene og deres merkverdige skapninger-
- har "Blue Planet" -teamet tatt I bruk spesielle kamerarigger.
For eksempel en stor kuppel til å filme over og under overflaten.
Og avanserte kamera med tidslupefunksjon-
- som hurtig viser hvordan livet på bunnen utarter seg.
Men blant undervannsskogenes skapninger-
- var ett dyr utenfor Sør-Afrika vanskeligere å filme enn resten.
Biologen Craig Foster fascineres av den mest hemmelighetsfulle beboeren:
Blekkspruten.
Det finnes nærmere hundre haiarter I disse farvannene, -
- men det avskrekker ikke Craig. Han har svømt her hver dag I seks år.
Det lille ovale hullet viser at den ble drept av en blekksprut.
Ser man nøye etter, finner man dem ofte like ved.
Craig har bevitnet blekksprutenes krumspring-
- og vil dele oppdagelsene med kameramannen vår, Roger Horrocks.
Roger sjarmeres umiddelbart av deres sterke personlighet.
Det er fantastisk å se hvor individuelle de er.
Hvert individ har sin egen atferd.
Noen er svært sky. Andre er modige.
De er ulike hverandre. Jeg har fått sans for dem.
Etter flere uker med filming-
- støter de på en blekksprut som ikke bare er uredd, -
-men også opptrer foran kamera.
Den kom rett ut. Den svømte under kameraet og mellom beina mine.
Det var stilig.
Den godtok raskt vårt nærvær, -
- så vi lyktes I å filme den på nært hold. Utrolig.
Jeg har observert den I månedsvis.
Den fortsetter bare med sin vanlige atferd selv om vi er der.
Flere måneder senere klarte teamet å filme stjernen mens den jaktet.
Men de ble også vitne til følgene av å dele skogen med andre rovdyr.
Rødhaier.
De er mindre enn hvithaiene, men langt mer aggressive.
De er som målsøkende missiler. De kjenner lukten av blekksprutene.
Haien fikk tak I blekkspruten, og jeg antok at løpet var kjørt.
Vi har filmet blekkspruten lenge, så det var vondt å se den bli angrepet.
Men til deres store overraskelse stritter hun imot.
Vi så hvordan hun stappet tentaklene inn I gjellene på haien.
Haien fikk ikke puste, så blekkspruten klarte å unnslippe.
Det var et utrolig intenst øyeblikk å bevitne.
Teamet ble lettet da hun unnslapp.
Men hennes neste triks får dem virkelig til å måpe.
Den brettet tentaklene rundt kroppen-
-og dro med seg skjellene.
Den dannet et skjold.
Blekkspruten var dekket av skjell, og haien kom bakfra. Den kjente lukten.
Den så ingen blekksprut, bare et merkelig skjold.
Den knuffet til blekkspruten.
Det var fantastisk å se den overliste haien-
- ved hjelp av skjoldet og litt kløkt. Det var makeløst.
Hun er en ekte rockestjerne.
Takket være Craig og Roger-
- vet forskerne nå mer om blekksprutens forbløffende oppførsel.
Hva annet kan vi oppdage mens vi utforsker-
-de fascinerende undervannsskogene?
I neste episode treffer vi dyr som holder til der to verdener møtes.
Vi viser hvordan de håndterer livet ved stadig foranderlige kystlinjer.
Tekst: Marianne Heggernes www.btistudios.com